CHAPTER ONE
Първа глава
Rāja-vidyā: The King of Knowledge
Ра̄джа видя̄ – царят на знанието
idaṁ tu te guhya-tamaṁ
pravakṣyāmy anasūyave
jñānaṁ vijñāna-sahitaṁ
yaj jñātvā mokṣyase ’śubhāt
идам̇ ту те гухя-тамам̇
правакш̣я̄мй анасӯяве
гя̄нам̇ вигя̄на-сахитам̇
ядж гя̄тва̄ мокш̣ясе 'шубха̄т
“The Supreme Lord said: My dear Arjuna, because you are never envious of Me, I shall impart to you this most secret wisdom, knowing which you shall be relieved of the miseries of material existence.” (Bhagavad-gītā 9.1)
„Върховната Божествена Личност каза: Мой скъпи Арджуна, понеже никога не ми завиждаш, ще ти предам най-поверителното знание и мъдрост. Когато проникнеш в тях, ще се освободиш от страданията на материалното съществуване“ (Бхагавад-гита 9.1).
The opening words of the ninth chapter of the Bhagavad-gītā indicate that the Supreme Godhead is speaking. Here Śrī Kṛṣṇa is referred to as Bhagavān. Bhaga means “opulences,” and vān means “one who possesses.” We have some conception of God, but in the Vedic literature there are definite descriptions and definitions of what is meant by God, and what is meant is described in one word – Bhagavān. Bhagavān possesses all opulences – the totality of knowledge, wealth, power, beauty, fame, and renunciation. When we find someone who possesses these opulences in full, we are to know that he is God. There are many rich, wise, famous, beautiful, and powerful men, but no one man can claim to possess all of these opulences. Only Kṛṣṇa claims to possess them in totality.
Първият стих в девета глава на Бхагавад-гӣта̄ показва, че тук ще говори Върховният Бог. В този стих Шрӣ Кр̣ш̣н̣а е наречен Бхагава̄н. Бхага значи „съвършенства“, а ва̄н – „притежател“. Всеки има своя представа за Бога, но ведическите писания дават точно определение на понятието „Бог“ и смисълът му може да се изрази с една дума: Бхагава̄н. Бхагава̄н е онзи, който притежава всички съвършенства: знание, богатство, сила, красота, слава и отреченост. Само който владее тези достояния в пълната им степен, е Бог. Има много богати, мъдри, знаменити, красиви и силни хора, но никой от тях не може да претендира, че притежава всички тези достойнства едновременно. Кр̣ш̣н̣а е единственият, който ги притежава изцяло.
sarva-loka-maheśvaram
suhṛdaṁ sarva-bhūtānāṁ
jñātvā māṁ śāntim ṛcchati
сарва-лока-махешварам
сухр̣дам̇ сарва-бхӯта̄на̄м̇
гя̄тва̄ ма̄м̇ ша̄нтим р̣ччхати
“A person in full consciousness of Me, knowing Me to be the ultimate beneficiary of all sacrifices and austerities, the Supreme Lord of all planets and demigods, and the benefactor and well-wisher of all living entities, attains peace from the pangs of material miseries.” (Bhagavad-gītā 5.29)
„Човек в пълно съзнание за мен, който разбира, че Аз съм крайният наслаждаващ се на жертвоприношенията и въздържанията, че съм Бог на всички планети и полубогове и приятел и благодетел на живите същества, – той намира покой от материалните страдания“ (Бхагавад-гита 5.29).
Here Kṛṣṇa proclaims that He is the enjoyer of all activities and the proprietor of all planets (sarva-loka-maheś-varam). An individual may possess a large tract of land, and he may be proud of his ownership, but Kṛṣṇa claims to possess all planetary systems. Kṛṣṇa also claims to be the friend of all living entities (suhṛdaṁ sarva-bhūtānām). When a person understands that God is the proprietor of everything, the friend of everyone, and the enjoyer of all, he becomes very peaceful. This is the actual peace formula. No one can have peace as long as he thinks “I am the proprietor.” Who is capable of claiming proprietorship? Only a few hundred years ago the Native Indians were considered the proprietors of America. Today, we in our turn are claiming that proprietorship. But in four hundred or a thousand years, perhaps someone else will come to claim the same. The land is here, and we come here and falsely claim ourselves to be proprietors of it. This philosophy of false proprietorship is not in line with Vedic injunctions. Śrī Īśopaniṣad states that “everything animate or inanimate that is within the universe is controlled and owned by the Lord” (īśāvāsyam idaṁ sarvam). The truth of this statement is factual, but under illusion we are thinking that we are the proprietors. In actuality God owns everything, and therefore He is called the richest.
В тази строфа Кр̣ш̣н̣а заявява, че Той е наслаждаващият се на всички дейности и че е господар на всички планети (сарва-лока-махешварам). Собственикът на голям парцел земя може да се гордее със собствеността си, но Кр̣ш̣н̣а притежава всички планети. Освен това Той казва, че е приятел на всички живи същества (сухр̣дам̇ сарва-бхӯта̄на̄м). Когато човек осъзнае, че Бог е собственикът на всичко, приятелят на всички и върховният наслаждаващ се, той постига пълно умиротворение. Това е истинската формула на мира. Никой няма да намери покой, докато се смята за собственик на нещо. И кой има правото да претендира за собственост? Само преди няколкостотин години индианците смятали себе си за собственици на Америка. Днес белите се обявяват за нейни собственици, след няколкостотин или хиляда години сигурно някой друг ще дойде да предяви същите права. Тази земя е съществувала много преди нас, а ние се заблуждаваме, че ни принадлежи. Философията на мнимите собственици противоречи на ведическите разбирания. В Шрӣ Ӣшопаниш̣ад се казва: „Всичко одушевено и неодушевено във вселената се управлява от Бога и му принадлежи“ (ӣша̄ва̄сям идам̇ сарвам). Това е очевидно, но под влиянието на илюзията ние си въобразяваме, че владеем всичко. В действителност всичко принадлежи на Бога, затова се казва, че Той е най-богатият.
Of course, there are many men who claim to be God. In India, for instance, at any time, one has no difficulty in finding at least one dozen people claiming to be God. But if you ask them if they are the proprietor of everything, they find this difficult to answer. This is a criterion by which we can understand who God is. God is the proprietor of everything, and, being so, He must be more powerful than anyone or anything else. When Kṛṣṇa was personally present on this earth, no one could conquer Him. There is no record of His ever having lost a battle. He belonged to a kṣatriya (warrior) family, and the kṣatriyas are meant to give protection to the weak. As far as His opulence is concerned, He married 16,108 wives. Every wife had her own separate palace, and Kṛṣṇa expanded Himself 16,108 times in order to enjoy them all. This may seem difficult to believe, but it is stated in Śrīmad-Bhāgavatam, and the great sages of India recognize this as scripture and recognize Kṛṣṇa as God.
Разбира се, мнозина се провъзгласяват за Бог. В Индия например по всяко време ще срещнем поне дузина хора, които твърдят, че са Бог. Но ако ги попитате дали притежават всичко съществуващо, те ще се затруднят да отговорят. Така можем да разберем кой е Бог и кой самозванец. Бог е владетелят на всичко, следователно Той е най-могъщ от всички. Когато Кр̣ш̣н̣а бил на Земята, никой не можел да го победи. Няма сведения Той да е претърпял поражение дори в една битка. Той произхождал от род на кш̣атрии (воини), а дълг на кш̣атриите е да защитават слабите. Кр̣ш̣н̣а бил толкова богат, че се оженил за 16 108 принцеси. Всяка от тях имала свой дворец и Кр̣ш̣н̣а проявил едновременно 16 108 форми, за да общува с всяка поотделно. Това може да изглежда невероятно, но така е записано в Шрӣмад Бха̄гаватам и всички индийски мъдреци признават Шрӣмад Бхага̄ватам за свещено писание, а Кр̣ш̣н̣а – за Бог.
In the first verse of this ninth chapter, by the word guhya-tamam, Śrī Kṛṣṇa intimates that He is imparting the most confidential knowledge to Arjuna. Why is He proclaiming this to Arjuna? It is because Arjuna is anasūyu – nonenvious. In the material world if someone is greater than us, we are envious. We are not only envious of one another but of God. Also, when Kṛṣṇa says, “I am the proprietor,” we disbelieve it. But this is not the case with Arjuna, who listens to Kṛṣṇa without envy. Arjuna does not cavil with Kṛṣṇa but agrees with whatever He says. This is his special qualification, and this is the way of understanding the Bhagavad-gītā. It is not possible to understand what God is by our own mental speculation; we have to hear, and we have to accept.
Думата гухя-тамам в първата строфа от девета глава на Бхагавад-гӣта̄ показва, че знанието, което Шрӣ Кр̣ш̣н̣а иска да даде на Арджуна, е най-поверително. И защо Той решил да го разкрие именно на Арджуна? Защото Арджуна е анасӯю, независтлив. В материалния свят всички завиждат на ония, които ги превъзхождат. Ние си завиждаме не само един на друг, но завиждаме и на Бога. Затова, когато Кр̣ш̣н̣а казва: „Аз съм владетелят на всичко“, ние не му вярваме. Арджуна обаче е различен от нас. Той слуша Кр̣ш̣н̣а без завист и не му възразява, а напротив, приема всичките му думи. Това е най-голямото достойнството на Арджуна и благодарение на него той е способен да разбере Бхагавад-гӣта̄. Бог не може да бъде разбран с умозрителни разсъждения. Трябва да слушаме и да приемаме каквото чуваме.
Because Arjuna is not envious, Kṛṣṇa speaks this special knowledge to him. This is not only theoretical knowledge but practical knowledge (vijñāna-sahitam). Whatever knowledge we receive from the Bhagavad-gītā should not be taken for sentimentality or fanaticism. The knowledge is both jñāna and vijñāna, theoretical wisdom and scientific knowledge. If one becomes well versed in this knowledge, liberation is certain. Life in this material world is by nature inauspicious and miserable. Mokṣa means liberation, and the promise is that by dint of understanding this knowledge one will attain liberation from all miseries. It is important then to understand what Kṛṣṇa says about this knowledge.
Понеже Арджуна не завижда, Кр̣ш̣н̣а му дава най-поверителното знание. То не е само теоретично, то е и практическо (вигя̄на-сахитам). Това, което се казва в Бхагавад-гӣта̄, не са нито празни емоции, нито фанатизъм. Това знание е едновременно гя̄на и вигя̄на – теоретически задълбочено и практически достоверно. Ако човек го овладее добре, със сигурност ще постигне освобождение.
Животът в материалния свят е пълен с трудности и страдания. Думата мокш̣а значи „освобождение“ и Кр̣ш̣н̣а заявява, че с духовното знание човек може да се освободи от всички страдания. Ето защо е важно да разберем какво казва Кр̣ш̣н̣а за това знание.
pavitram idam uttamam
pratyakṣāvagamaṁ dharmyaṁ
su-sukhaṁ kartum avyayam
павитрам идам уттамам
пратякш̣а̄вагамам̇ дхармям̇
су-сукхам̇ картум авяям
“This knowledge is the king of education, the most secret of all secrets. It is the purest knowledge, and because it gives direct perception of the self by realization, it is the perfection of religion. It is everlasting, and it is joyfully performed.” (Bhagavad-gītā 9.2)
„Това знание е царят на образованието, тайната на всички тайни. То е най-чистото знание и понеже дава непосредствено възприятие на аз-а, то е съвършенството на религията. То е вечно и носи щастие“ (Бхагавад-гита 9.2).
According to the Bhagavad-gītā, the topmost knowledge (rāja-vidyā rāja-guhyam) is Kṛṣṇa consciousness, because in the Bhagavad-gītā we find that the symptom of one who is actually in knowledge is that he has surrendered to Kṛṣṇa. As long as we go on speculating about God but do not surrender, it is understood that we have not attained the perfection of knowledge. The perfection of knowledge is
Според Бхагавад-гӣта̄ най-висшето знание (ра̄джа-видя̄ ра̄джа-гухям) е съзнанието за Кр̣ш̣н̣а, защото, както се казва там, отличителен признак на този, който притежава истинско знание, е предаността към Кр̣ш̣н̣а. Ако просто философстваме за Бога, но не му се отдаваме, не сме постигнали съвършено знание. В Бхагавад-гӣта̄ съвършеното знание е описано така:
jñānavān māṁ prapadyate
vāsudevaḥ sarvam iti
sa mahātmā sudurlabhaḥ
гя̄нава̄н ма̄м̇ прападяте
ва̄судевах̣ сарвам ити
са маха̄тма̄ судурлабхах̣
“After many births and deaths, he who is actually in knowledge surrenders unto Me, knowing Me to be the cause of all causes and all that is. Such a great soul is very rare.” (Bhagavad-gītā 7.19)
„След многократно раждане и смърт този, който наистина има знание, ми се отдава, разбирайки, че Аз съм причината на всички причини и всичко съществуващо. Такава велика душа се среща много рядко“ (Бхагавад-гита 7.19).
As long as we do not surrender, we cannot understand God. Surrender to God may take many births, but if we accept that God is great, it is possible to surrender unto Him immediately. But generally this is not our position in the material world. We are characteristically envious and consequently think, “Oh, why should I surrender to God? I am independent. I shall work independently.” Therefore in order to rectify this misgiving, we have to work for many births. In this regard, the name of Kṛṣṇa is especially significant. Kṛṣ means “repetition of birth,” and ṇa means “one who checks.” Our repetition of birth can be checked only by God. No one can check his repetition of birth and death without the causeless mercy of God.
Невъзможно е да разберем Бога, докато не му се отдадем. Това може да ни отнеме много животи, но ако признаем, че Той е велик, ще успеем да му се отдадем веднага. В материалния свят рядко някой се опитва да направи това. Повечето от нас са завистливи и мислят: „Защо да се отдавам на Бога? Аз съм независим и искам да действам независимо.“ И живот след живот сме принудени да работим с много усилия, докато не променим неверните си схващания. В този смисъл името „Кр̣ш̣н̣а“ има важно значение. Кр̣ш̣ значи „повтарящо се раждане“, а н̣а – „този, който спира“. Само Бог може да спре цикъла на прераждането. Никой не може да се измъкне от кръговрата на раждането и смъртта без неговата безпричинна милост.
The subject matter of the ninth chapter is rāja-vidyā. Rāja means “king,” and vidyā means “knowledge.” In ordinary life we find one person king in one subject and another in another subject. This knowledge, however, is sovereign over all others, and all other knowledge is subject or relative to it. The word rāja-guhyam indicates that this sovereign knowledge is very confidential, and the word pavitram means that it is very pure. This knowledge is also uttamam; ud means “transcend,” and tama means “darkness,” and that knowledge which surpasses this world and the knowledge of this world is called uttamam. It is the knowledge of light, and darkness has been separated from it. If one follows this path of knowledge, he will personally understand how far he has progressed down the path of perfection (pratyakṣāvagamaṁ dharmyam). Su-sukhaṁ kartum indicates that this knowledge is very happy and joyful to execute. And avyayam indicates that this knowledge is permanent. We may work in this material world for education or riches, but these things are not avyayam, for as soon as this body is finished, everything else is also finished. With death, our education, advanced degrees, bank balances, family – everything – are all finished. Whatever we’re doing in this material world is not eternal. However, this knowledge is not like that.
Тема на деветата глава на Бхагавад-гӣта̄ е ра̄джа-видя̄. Ра̄джа значи „цар“, видя̄ е „знание“. В обикновения живот някой е авторитет в една област на знанието, друг – в друга. Но Ра̄джа видя̄, царят на знанието, превъзхожда всички видове знание. Те са подчинени и зависими по отношение на него. Думата ра̄джа-гухям показва, че това най-висше знание е много поверително, а павитрам значи, че е много чисто. Освен това то е уттамам: уд значи „преодолявам“, тама значи „мрак“. Знанието, което е отвъд материалния свят, отвъд пределите на всичко, достъпно в този свят, се нарича уттамам. То е знание на светлината и мракът не може да го докосне. Който върви по пътя на това знание, сам вижда докъде е напреднал към съвършенството (пратякша̄вагамам̇ дхармям). Су-сукхам̇ картум значи, че това знание носи щастие и човек е радостен, следвайки пътя му. А авяям показва, че то е вечно. В материалния свят хората се стремят към образование или пари, но нито едното, нито другото са авяям, вечни: когато тялото умре, за нас те също свършват. Смъртта слага край на всичко: на образованието ни, на всичките ни звания, на банковата ни сметка, на семейството ни… Всичко, което вършим в материалния свят, е временно. Но не е такава природата на духовното знание:
pratyavāyo na vidyate
svalpam apy asya dharmasya
trāyate mahato bhayāt
пратява̄йо на видяте
св-алпам апй ася дхармася
тра̄яте махато бхая̄т
“In this endeavor there is no loss or diminution, and a little advancement on this path can protect one from the most dangerous type of fear.” (Bhagavad-gītā 2.40)
„Тези усилия не са напразни, нищо не се губи – дори малкият напредък по този път закриля човека от най-големи опасности и страхове“ (Бхагавад-гита 2.40).
Knowledge in Kṛṣṇa consciousness is so perfect that if one performs work in Kṛṣṇa consciousness and yet does not attain perfection, in his next life he takes up from wherever he left off. In other words, actions performed in Kṛṣṇa consciousness are durable. On the other hand, material achievements, because they pertain to the body, are vanquished at death. Knowledge that pertains to designations does not endure. I am thinking that I am a man or a woman, an American or an Indian, a Christian or a Hindu – these are all designations pertaining to the body, and when the body is finished, they will also be finished. We are actually spirit, and therefore our spiritual activities will go with us wherever we go.
Знанието, получено в Кр̣ш̣н̣а съзнание, е толкова съвършено, че ако човек е действал в Кр̣ш̣н̣а съзнание, но не е успял да стигне крайната цел, в следващия си живот продължава оттам, докъдето е стигнал. С други думи, резултатът от духовните дейности е вечен. Обратно, материалните постижения, понеже са свързани с тялото, изчезват с идването на смъртта. Знанието, свързано с различните материални обозначения, е преходно. Аз си мисля, че съм мъж или жена, американец или индиец, християнин или индус, но това са обозначения на тялото и когато то умре, те си отиват заедно с него. Нашата истинска същност е духовна и затова духовните ни дейности винаги ще ни следват, където и да отидем.
Śrī Kṛṣṇa indicates that this king of knowledge is also happily performed. We can easily see that activities in Kṛṣṇa consciousness are joyfully done. There is chanting and dancing, eating prasāda (food that has been offered to Kṛṣṇa) and discussing the Bhagavad-gītā. These are the main processes. There are no stringent rules and regulations that we have to sit so straight for so long or do so many gymnastics or control our breath. No, the process is very easily and happily done. Everyone wants to dance, to sing, to eat, and to hear the truth. This process is truly su-sukham – very happy.
Шрӣ Кр̣ш̣н̣а казва, че практическото постигане на Ра̄джа видя̄, царя на знанието, прави човека щастлив. Всеки може да види, че дейностите в Кр̣ш̣н̣а съзнание носят радост. Ние пеем и танцуваме, ядем праса̄да (храна, предложена на Кр̣ш̣н̣а) и разговаряме за Бхагавад-гӣта̄. Това са основните ни занимания. Няма нужда да спазваме строги правила и ограничения – да седим с изправен гръб часове наред, да правим упражнения или да контролираме дишането си. Не, нашият метод е много прост и практикуването му изпълва човека с радост. Всеки иска да танцува, да пее, да яде и да слуша за истината. Този процес наистина е су-сукхам – блажен.
In the material world there are so many gradations of education. Some people never finish grammar school or high school, whereas others go on and receive a university education, a BA, MA, PhD, and so on. But what is this rāja-vidyā, the king of education, the summum bonum of knowledge? It is this Kṛṣṇa consciousness. Real knowledge is understanding what I am. Unless we come to the point of understanding what we are, we cannot attain real knowledge. When Sanātana Gosvāmī left his government post and came to Caitanya Mahāprabhu for the first time, he asked the Lord, “What is education?” Although Sanātana Gosvāmī knew a number of languages, including Sanskrit, he still inquired about real education. “The general populace calls me highly educated,” Sanātana Gosvāmī told the Lord, “and I am such a fool that I actually believe them.”
В материалния свят има много степени на образование. Някои едва успяват да изкарат прогимназия, други продължават обучението си, получават висше образование и дори научни звания. А какво е Ра̄джа видя̄, царят на знанието, сумум бонум на знанието? Ра̄джа видя̄ е Кр̣ш̣н̣а съзнание. Истинското знание е разбиране за това кои сме. Докато не разберем кои сме ние, не можем да постигнем истинско знание. Когато Сана̄тана Госва̄мӣ напуснал държавната си служба и отишъл при Чайтаня Маха̄прабху, той попитал Бог Чайтаня кое е истинското образование. Сана̄тана Госва̄мӣ знаел много езици, включително и санскрит, но задал този въпрос.
The Lord replied, “Why should you not think you’re well educated? You’re a great scholar in Sanskrit and Persian.”
– Хората ме мислят за високообразован – казал той – и аз имам глупостта да им вярвам.
– Защо мислиш, че не си образован? Ти великолепно владееш санскритски и персийски – отвърнал Чайтаня Маха̄прабху.
Сана̄тана Госва̄мӣ възразил:
– Да, но не знам кой съм.
И после добавил:
– Не искам да страдам, но материалните страдания се стоварват върху ми, без да ме питат. Не знам откъде съм дошъл, нито къде ще отида, а хората ме смятат за учен. Когато ме наричат така, аз се лаская, но всъщност съм глупак, защото дори не знам кой съм.
“That may be,” Sanātana Gosvāmī said, “but I do not know what I am.” He then went on to tell the Lord: “I do not wish to suffer, but these material miseries are forced on me. I neither know where I’ve come from nor where I’m going, but people are calling me educated. When they call me a great scholar, I am satisfied, but in truth I am such a great fool that I do not know what I am.” Sanātana Gosvāmī was actually speaking for all of us, for this is our present situation. We may be proud of our academic education, but if asked what we are, we are not able to say. Everyone is under the conception that this body is the self, but we learn from Vedic sources that this is not so. Only after realizing that we are not these bodies can we enter into real knowledge and understand what we actually are. This, then, is the beginning of knowledge.
Сана̄тана Госва̄мӣ говорел от наше име, защото ние сме точно в такова положение. Ние се гордеем с образованието си, но ако ни попитат кои сме, каква е истинската ни същност, трудно ни е да отговорим. Всички се отъждествяваме с тялото си, но Ведите учат, че тялото не е истинският ни „аз“. Само когато осъзнаем, че не сме тялото, може да стигнем до истинското знание и да разберем духовната си природа. Това именно е началната степен на знанието.
Rāja-vidyā may be further defined as not only knowing what one is but acting accordingly. If we do not know who we are, how can our activities be proper? If we are mistaken about our identity, we will also be mistaken about our activities. Simply knowing that we are not these material bodies is not sufficient; we must act according to the conviction that we are spiritual. Action based on this knowledge – spiritual activity – is work in Kṛṣṇa consciousness. This kind of knowledge may not seem to be so easily attainable, but it is made very easy by the mercy of Kṛṣṇa and Lord Caitanya Mahāprabhu, who made this knowledge easily available through the process of chanting Hare Kṛṣṇa, Hare Kṛṣṇa, Kṛṣṇa Kṛṣṇa, Hare Hare/ Hare Rāma, Hare Rāma, Rāma Rāma, Hare Hare.
В по-дълбок смисъл Ра̄джа видя̄ е не само знание за истинската ни същност, но и дейност, съответстваща на това знание. Ако не знаем кои сме, как ще действаме правилно? Ако имаме невярна представа за себе си, ще грешим и в постъпките си. Не е достатъчно да знаем, че не сме материалното тяло, а дух, – трябва и да действаме според това убеждение. Дейностите, основаващи се на такова знание, са духовни и се наричат работа в Кр̣ш̣н̣а съзнание. Може да ни се стори, че не е лесно да постигнем това знание. Кр̣ш̣н̣а и Чайтаня Маха̄прабху обаче милостиво са го направили достъпно за всекиго, който повтаря Харе Кр̣ш̣н̣а, Харе Кр̣ш̣н̣а, Кр̣ш̣н̣а Кр̣ш̣н̣а, Харе Харе / Харе Рама, Харе Рама, Рама Рама, Харе Харе.
Caitanya Mahāprabhu divided the living entities into two major categories: those that are moving and those that are not moving. Trees, grass, plants, stones, etc., do not move because they do not have sufficiently developed consciousness. Their consciousness is there, but it is cov-ered. If a living being does not understand his position, he is stonelike even if dwelling in a human body. The living entities – birds, reptiles, animals, insects, human beings, demigods, etc. – number over 8,000,000 species, and of these a very small number are human beings. Lord Caitanya further points out that out of 400,000 species of human beings, some are civilized; and out of many civil-ized persons, there are only a few who are devoted to the scriptures.
Чайтаня Маха̄прабху разделя живите същества на две главни категории: движещи се и неподвижни. Дърветата, тревата и другите растения, камъните не се движат, защото съзнанието им не е достатъчно развито. Те имат съзнание, но то не е проявено. Ако живото същество не съзнава положението си, то е подобно на камък, дори да се намира в човешко тяло. Има повече от осем милиона вида живот: птици, влечуги, насекоми, бозайници, хора, полубогове и др. Хората са само една малка част от този общ брой. От четиристотинте хиляди вида човешки същества, казва по-нататък Бог Чайтаня, само една малка част са цивилизовани. И от всички цивилизовани хора малцина са тези, които следват свещените писания.
In the present day most people claim to be devoted to some religion – Christianity, Hinduism, Islam, Buddhism, etc. – but in fact they do not really believe in the scriptures. Those who do believe in the scriptures are by and large attached to pious philanthropic activities. They believe that religion means yajña (sacrifice), dāna (charity), and tapas (penance). One who engages in tapasya voluntarily undertakes very rigid regulations like those brahmacārī students (celibates) or sannyāsīs (renunciants) undertake. Charity means voluntarily giving away one’s material possessions. In the present age there is no sacrifice, but from historical literatures like the Mahābhārata we get information that kings performed sacrifices by distributing rubies, gold, and silver. Yajña was primarily for kings, and charity, on a much smaller scale, was meant for householders. Those who actually believed in scriptures usually adopted some of these principles. But generally in this age people simply say they belong to a religion but in actuality do nothing. Out of millions of such people, a very small number actually perform charity, sacrifice, and penance. Caitanya Mahāprabhu further points out that out of millions who perform such religious principles all over the universe, only a few attain perfect knowledge and understand what they are.
В наши дни много хора твърдят, че са последователи на някоя религия – християнство, индуизъм, мюсюлманство, будизъм. На практика обаче те не вярват истински в свещените писания. А тези, които вярват в писанията, в по-голямата си част са привърженици на благочестивите дейности. Те смятат, че религията се свежда до ягя (приношения), да̄на (благотворителност) и тапас (аскетизъм). Хората, извършващи тапася, доброволно си налагат сурови ограничения и живеят като брахмача̄рӣ (монаси, приели обет за целомъдрие) или сання̄сӣ (отшелници, отрекли се от света). Благотворителността означава човек доброволно да раздава материалните си притежания. Жертвоприношения в днешно време не се извършват, но от Маха̄бха̄рата и други исторически епоси научаваме, че в миналото царете провеждали жертвени церемонии, по време на които раздавали скъпоценни камъни, злато и сребро. И така, ягите били предназначени главно за царете, а благотворителните дейности в по-малък мащаб били задължение на семейните. Всички, които вярвали в писанията, следвали някой от тези три принципа. А в наше време хората изповядват една или друга религия само на думи, без да правят нищо на практика. Едва неколцина от милионите такива „вярващи“ вършат благотворителни дейности, жертвоприношения или живеят в аскетизъм. По-нататък Чайтаня Маха̄прабху казва, че от милионите хора във вселената, които следват религиозните принципи, само неколцина постигат съвършено знание и осъзнават истинския си „аз“.
Just knowing “I am not this body; I am spirit soul” is not sufficient. We have to escape this entanglement of material nature. This escape is called mukti, liberation. Out of many thousands of persons who are in self-knowledge as to what and who they are, only one or two may actually be liberated. And out of many thousands who are liberated, only one or two may understand what and who Kṛṣṇa is. So understanding Kṛṣṇa is not such an easy job. Thus in this Age of Kali, an age characterized by ignorance and chaos, liberation is out of the reach of practically everyone. One has to go through the whole ordeal of becoming civilized, then religious, and then one has to give charity and perform sacrifices and come to the platform of knowledge, then come to the stage of liberation, and finally, after liberation, come to the understanding of what Kṛṣṇa is. This process is also indicated in the Bhagavad-gītā:
Не е достатъчно да знаем, че сме вечни души, а не материални тела. Трябва да се изтръгнем от плена на материалната природа. Това се нарича мукти, освобождение. От хилядите хора, които знаят истинската си същност на вечна душа, едва единици постигат освобождение. А от стотиците хиляди освободени едва единици разбират кой е Кр̣ш̣н̣а. С други думи, никак не е лесно да разберем Кр̣ш̣н̣а. В епохата на Кали, епохата на невежество и хаос, освобождението е практически непостижимо. Човек трябва най-напред да стане цивилизован, след това религиозен, да се занимава с благотворителност, да извършва жертвоприношения, така да се издигне до равнището на знанието, след това да постигне освобождение и най-накрая, след освобождението, да разбере кой е Кр̣ш̣н̣а. Този път е описан и в Бхагавад-гӣта̄ (18.54):
na śocati na kāṅkṣati
samaḥ sarveṣu bhūteṣu
mad-bhaktiṁ labhate parām
на шочати на ка̄н̇кш̣ати
самах̣ сарвеш̣у бхӯтеш̣у
мад-бхактим̇ лабхате пара̄м
“One who is thus transcendentally situated at once realizes the Supreme Brahman and becomes fully joyful. He never laments or desires to have anything. He is equally disposed to every living entity. In that state he attains pure devotional service to Me.” (Bhagavad-gītā 18.54)
„Така трансцендентално установен, човек бързо осъзнава Върховния Брахман и става истински щастлив. Никога не скърби, нито желае да притежава нещо; отнася се еднакво към всяко живо същество. В това състояние той постига чисто предано служене на мен.“
These are the signs of liberation. The first symptom of one who is liberated is that he is very happy. It is not possible to find him morose. Nor does he have any anxiety. He never frets, “This thing I don’t have. Oh, I must secure this thing. Oh, this bill I have to pay. I have to go here, there.” One who is liberated has no anxieties at all. He may be the poorest man in the world, but he neither laments nor thinks he is poor. Why should he think he is poor? When we think we are these material bodies and have possessions to go with them, then we think we are poor or rich, but one who is liberated from the material conception of life has nothing to do with possessions or lack of possessions. “I have nothing to lose and nothing to gain,” he thinks. “I am completely separate from all this.” Nor does he see anyone else as rich or poor, educated or uneducated, beautiful or ugly. He does not see any material dualities, for his vision is completely on the spiritual platform, and he sees that every living entity is part and parcel of Kṛṣṇa. Thus seeing all entities in their true identity, he tries to take them back to Kṛṣṇa consciousness. His viewpoint is that everyone – whether he be brāhmaṇa or śūdra, black or white, Hindu or Christian – should come to Kṛṣṇa consciousness. When one is situated in this way, then, mad-bhaktiṁ labhate parām: he becomes eligible for becoming a pure devotee of Kṛṣṇa.
Това са признаците на освобождението. Първият симптом, по който можем да разпознаем освободената личност, е щастието. Освободеният човек никога не е унил или разтревожен. Той никога не се терзае от подобни мисли: „Нямам тази вещ. Ах, как ми се иска да се сдобия с нея! Ох, трябва да платя тази сметка. Трябва да отида тук, после да ида там…“ Който е освободен, не се тревожи за нищо. Той може да е последен бедняк, но не оплаква съдбата си и не си мисли, че е беден. И защо трябва да се мисли за беден? Само тези, които отъждествяват човека с материалното тяло и го смятат за собственик на нещата, свързани с тялото, делят хората на богати и бедни. Но който се е освободил от материалната представа за живота, е равнодушен и към притежанията, и към липсата им. Той счита, че няма какво да губи или печели. Той няма никакво отношение към всичко това. Такъв човек не прави разлика между богат и беден, образован и неграмотен, красив и грозен. Тъй като възприема всичко от духовна гледна точка, той не забелязва противоположностите в материалния свят, а гледа на всички живи същества като на неразделни частици от Кр̣ш̣н̣а. Така той вижда истинската природа на всички и се опитва да ги върне към съзнанието за Кр̣ш̣н̣а. Той смята, че всички – все едно дали са бра̄хман̣и, шӯдри, черни или бели, индуисти или християни – трябва да пробудят у себе си съзнанието за Кр̣ш̣н̣а. Човек, който възприема света по такъв начин, е достоен да стане чист предан на Кр̣ш̣н̣а (мад-бхактим̇ лабхате пара̄м).
Practically speaking, this process is not very easy in this Age of Kali. In Śrīmad-Bhāgavatam a description is given of the people of this age. Their duration of life is said to be very short, they tend to be phlegmatic and slow and to sleep a great deal, and when they’re not sleeping they are busy earning money. At most they only have two hours a day for spiritual activities, so what is the hope for spiritual understanding? It is also stated that even if they are anxious to make spiritual progress, there are many pseudospiritual societies to take advantage of them. People are also characterized in this age as being unfortunate. They have a great deal of difficulty meeting the primary demands of life – eating, defending, mating, and sleeping – necessities that are met even by the animals. Even if people are meeting these necessities in this age, they are always anxious about war, either defending themselves from aggressors or having to go to war themselves. In addition to this, there are always disturbing diseases and economic problems in Kali-yuga. Therefore Lord Śrī Kṛṣṇa considered that in this age it is impossible for people to come to the perfectional stage of liberation by following the prescribed rules and regulations.
В епохата на Кали е трудно да се постигне подобно равнище. Шрӣмад Бха̄гаватам описва днешните хора така: те живеят кратко и са пасивни, мудни, спят много, а през останалото време работят за пари. За духовни занимания реално те могат да отделят най-много два часа на ден. Тогава какъв е шансът им за духовен напредък? А този, който наистина се стреми към духовен прогрес, е застрашен от капана на всевъзможни псевдодуховни общества. Шрӣмад Бха̄гаватам нарича съвременните хора злочести. Само с цената на тежък труд те могат да задоволят нуждите си от храна, сън, размножаване и самозащита – основни жизнени потребности, които дори животните удовлетворяват сравнително лесно. И даже след като са успели да задоволят всичките си нужди, днешните хора остават неспокойни, защото постоянно ги заплашва война. Те са принудени или да се защитават от агресори, или сами да нападат. Освен това в Кали юга всички страдат от болести и се борят с икономически проблеми. Затова Шрӣ Кр̣ш̣н̣а отсъжда, че в епохата на Кали е невъзможно да се постигне съвършенство и освобождение, като се спазват правила и предписания.
Thus out of His causeless mercy, Śrī Kṛṣṇa came as Lord Caitanya Mahāprabhu and distributed the means to the highest perfection of life and spiritual ecstasy by the chanting of Hare Kṛṣṇa, Hare Kṛṣṇa, Kṛṣṇa Kṛṣṇa, Hare Hare/ Hare Rāma, Hare Rāma, Rāma Rāma, Hare Hare. This process of chanting is most practical, and it does not depend on whether one is liberated or not, or whether one’s condition is conducive to spiritual life or not – whoever takes to this process becomes immediately purified. Therefore it is called pavitram (pure). Furthermore, for one who takes to this Kṛṣṇa conscious process, the seeds of latent reactions to his sinful actions are all nullified; just as a fire turns whatever we put into it to ashes, this process turns to ashes all the sinful reactions of our past lives.
Ето защо, проявявайки безпричинна милост, Шрӣ Кр̣ш̣н̣а дошъл на Земята в образа на Бог Чайтаня Маха̄прабху и дал възможност на всички да постигнат най-висшето съвършенство на живота и да изпитат духовен екстаз, като повтарят Харе Кр̣ш̣н̣а, Харе Кр̣ш̣н̣а, Кр̣ш̣н̣а Кр̣ш̣н̣а, Харе Харе / Харе Рама, Харе Рама, Рама Рама, Харе Харе. Това е най-ефективният метод, защото независимо дали сме освободени, или не; дали обстоятелствата в живота ни са благоприятни за духовен прогрес, или не, ако се възползваме от този метод, бързо се пречистваме. Затова той се нарича павитрам („чист“). Освен това човекът, поел по пътя на Кр̣ш̣н̣а съзнание, унищожава семената на последиците от греховните си дела. Както огънят превръща всичко в пепел, така съзнанието за Кр̣ш̣н̣а изпепелява последствията на всички грехове, които сме извършили в миналите си животи.
We must understand that our suffering is due to our sinful activity, and sinful activity is due to our ignorance. Sins, or transgressions, are committed by those who do not know what is what. A child, for instance, will naively put his hand in a fire because of ignorance. He is thus burned immediately, for the fire is impartial and does not allow any special consideration for the innocent child. It will simply act as fire. Similarly, we do not know how this material world is functioning, who its controller is, nor how it is controlled, and due to our ignorance we act in foolish ways, but nature is so stringent that she does not allow us to escape the reactions to our actions. Whether we commit an act knowingly or unknowingly, the reactions and consequent sufferings are there. However, through knowledge we can understand what the actual situation is, who God is, and what our relationship with Him is.
Трябва да разберем, че страдаме заради греховете си, а грехове вършим от невежество. Грешат и престъпват законите тези, които не са наясно кое какво е. Например от невежество детето наивно ще пъхне ръката си в огъня и ще се изгори, защото огънят е безпристрастен и не прави изключение за него. Огънят си е огън. По същия начин ние не знаем как действа материалният свят, нито знаем кой и как го управлява и от невежество вършим глупости. Но материалната природа е неумолима и не ни позволява да избягаме от последствията на делата си. Независимо дали сме извършили нещо съзнателно, или несъзнателно, ще трябва да изстрадаме последиците му, както сме заслужили. С помощта на знанието обаче можем да разберем какво е истинското ни положение, кой е Бог и каква е връзката ни с него.
This knowledge by which we can gain release from suffering is possible in the human form of life, not in the animal form. To give us knowledge, to give us proper direction, there are scriptures written in various languages in all parts of the world. Lord Caitanya Mahāprabhu pointed out that people are forgetful from time immemorial about their relationship with the Supreme Lord; therefore Kṛṣṇa has sent so many representatives to impart the scriptures to humankind. We should take advantage of these, especially of the Bhagavad-gītā, which is the prime scripture for the modern world.
Знанието, което освобождава от страдания, може да бъде постигнато само в човешката форма на съществуване; за животните то е недостъпно. Свещените книги, написани на различни езици по цял свят, съществуват именно за това – да ни дават знание, да ни наставляват. Бог Чайтаня Маха̄прабху изтъкнал, че хората са забравили връзката си с Върховния Бог от незапомнени времена. Ето защо Кр̣ш̣н̣а изпраща свои представители, които обясняват на хората свещените книги. Ние трябва да се възползваме от писанията, особено от Бхагавад-гӣта̄, която е най-важната книга за хората днес.